'Neața.
Este o observație de bun simț
că evenimentele remarcabile au adesea începuturi obișnuite.
Niciodată nu a fost asta mai adevărat decât după discuția mea cu Dean Spanley
care formează coloana vertebrală a poveștii noastre.
- 'Neața. - 'Neața.
Ca să vorbim cum trebuie, ele au început într-o joi,
în ziua în care mi-am vizitat tatăl, d-l. Horatio Fisk.
Acest obicei, unii l-ar putea numi ritual,
a început după moartea fratelui meu mai tânăr,Harrington, în războiul cu burii
și ulteriorului deces al dragei mele mame,
datorat durerii sale la această pierdere insuportabilă.
Vin, vin.
'Neața, d-nă. Brimley.
- Cum vă simțiți azi? - Așa cum mă vezi.
M-aș putea plânge, dar la ce ar folosi?
Da, întradevăr.
Și el?
Are încă destulă energie.
Știi cum e.
Mi-a trimis ziarul înapoi, așa a făcut, ca să-l calc așa cum trebuie.
Tocmai termin necrologiile, așa că i-l poți duce.
Am crezut că nu citește anunțurile mortuare.
Nu le mai citește, dar le dorește călcate la fel.
Spune că nu le mai citește
pentru că-i e frică că o să dea peste numele sau într-o zi. Te întreb!
Nababul din Ranjiput, vă invită la prelegerea ținută de Swami Nala Prash
despre transmigrația sufletelor.
Crezi în transmigrația sufletelor, d-nă. Brimley?
Nu cred că e bine să lăsăm străinii să intre, dacă la asta te referi.
Nu... reincarnare nu imigrare.
Credința că sufletul nemuritor are multe case pe pământ.
Păi, nu prea m-am gândit prea mult.
După moartea lui Albert, am fost la un medium,
dar n-a putut să-l aducă.
N-am fost surprinsă, dacă te interesează. Nu vorbea prea mult când era în viață.
Nu mi-l puteam imagina apărând odată ce era mort.
Ai grijă să nu-l sifonezi, acum.
Nu va ști ce zi e, dacă nu vede ziarul.
- Tânărul Fisk. Trebuie să fie joi. - Întradevăr așa e.
Foarte la îndemâna joi. Tine miercurea și vinerea să nu se ciocnească.
Ești aici, deci.
Ar trebui să vezi de grădină, tată.
- Era treaba maică-tii. - Cu toate astea...
Cu toate astea. Te întreb, ce înseamnă expresia asta?
Cu toate astea.
Ai putea să-ți cureți gâtul, cu toate sensurile pe care le are.
E o zi frumoasă, tată. Te-ai gândit la ceva anume?
Văd ce zi frumoasă e.
Cât dacă am ceva anume în minte, totul este ceva anume, când ajungi la el.
Ce am vrut să spun a fost dacă ai vreun plan?
Sunt concerte sau expoziții,
distracții pe care ai dori să le încerci?
Nu e nimic despre război.
Acum nu suntem în război, după câte știu eu.
Distracții, spui.
Asta-i tot ce-a mai rămas, știi,
înaintea ieșirii din anticamera eternității.
Este o prezentare a armelor indigene din războaiele noastre de cuceriri imperiale...
Asta era procedura obișnuită a relațiilor mele cu tata.
Eu, purtându-mi datoria filială, veneam cu cele mai bune intenții.
El, răsfătandu-se cu practicarea totuși primitivă, a instinctelor paterne,
jucând un ciudat joc al controlului.
Așa cum veneau joi după joi,
am devenit din ce în ce mai hotărât să văd acest joc dezmembrat.
O colecție de pantofi georgieni cu cataramă peste 2000 de exponate.
Era o vreme când un gentleman putea cheltui o avere ornandu-și picioarele.
Am câștigat războiul cu burii?
Cred că am pierdut mai încet decât cealaltă parte.
Grădina nu și-a mai revenit niciodată.
Știi, este o prelegere a unuia, Swami Nala Prash
despre transmigrația sufletelor.
Aiureli!
Crezi că dacă am avea suflete, n-ar fi în legătură? Bineînțeles că ar fi.
Crezi că maică-ta nu m-ar bate la cap cu grădina? Bineînțeles că ar face-o.
Totuși, se pare că e mai mult vorba de soartă, n-ai zice?
Se va ține la casa nababului din Ranjiput.
- Nu e campionul indian la cricket? - Da, cred că da.
Păi, hai să aruncăm o privire.
Heard spune că a transformat sala de bal în teren de cricket.
Nebuni sunt nababii ăștia.
Apropos, am investit într-un scaun-vehicul.
Face mersul pe jos nenecesar. O să-ți placă.
D-na. Brimley! Scaunul meu!
- Ai grija pe unde calci, tinere Fisk. - Mulțumesc tată.
- Cum merge? - Foarte lin până acum.
Așa ar și trebui, e ultimul model.
Garantat să reziste mai mult decât cel care-l folosește.
- Nu că asta ar însemna foarte mult. - Prostii, tată.
Afurisite mașini!
Vor fi moartea noastră a tuturor.
Progresul, tată, dă naștere la anumite neajunsuri.
- Galsworthy, fiule, ce mai faci? - Foarte bine, d-le.
Bravo, scaune.
Să vă ajut cu cabrioleta?
- Să o ridicăm. - Drăguț din partea ta.
- Cabrioletă, întradevăr! - E plăcerea mea, d-le.
Făcută de Clyde, după greutate.
Mereu o plăcere.
Mulțumesc. Mulțumesc.
Afurisit joc, cricket-ul, dacă mă întrebi. Prea multe reguli.
- Cum a fost asta? - Spun că nu-i afară.
- Nu e chiar o lovitură bună, nu-i așa? - Aici trebuie să fii.
Vreau să stau unde-i pot vedea galbenul ochilor săi.
Zic că acela e Spanley Dean din St. Justus.
Nu că aș fi fost acolo, așa că s-ar putea să fi fost dat afară până acum.
- Tată, vorbește mai încet. - Poftim?
Dean Spanley, spui?
Nu eu. Prietenul cu zgardă.
Ce caută un Dean la o predică despre reîncarnare?
- Exact gândurile mele. - Cred că arată deschidere a minții.
Apostazie iminentă, mai degrabă. Am văzut erorile căilor sale creștine.
- Mă numesc Wrather, cu W. - Fisk.
- Ce va aduce aici, d-le. Fisk? - Întreabă-l pe tânărul Fisk. Ideea lui.
Cel mai mic rău.
Iată-vă.
Am crezut că am o margine îngustă la paletă,
dar când arbitrul ridică degetul, trebuie să mergi.
Așa-i viața... și cricket-ul.
Păi, atunci, e timpul să intre Swami Prash.
N-am nicio părere anume asupra a ceea ce vă va spune,
dar mereu i-am păstrat respectul ca jucător de cricket.
Arunca bine cu mâna stângă înainte de a ajunge sfânt.
Nu l-am mai văzut jucând de atunci, dar nu mă îndoiesc că a rămas același sportiv.
Mărturisesc, apariția lui Swami Prash a fost ceva surprinzător,
chiar o dezamăgire.
Deși nu aveam o imagine clară de cum ar arăta un om sfânt,
mi-am imaginat că unul cu așa titlu discutând un astfel de subiect
să fie îmbrăcat mai... tradițional.
Problema transmigrarii sufletului,
probabil mai cunoscută dvs. ca reîncarnarea,
a fost reazemul structural
al gândirii filozofice și religioase indiene de-a lungul mileniului.
Numai recent...
Ce a urmat s-a dovedit a fi ca o nelămurire a celor 50 de minute
pe care îmi amintesc că le-am petrecut în afara hotarelor dezbaterii parlamentare
... înțelepciunea ezoterică vine în atenție...
Întradevăr, cel mai important lucru pe care l-am spicuit din această experiență
a fost acela că, cu ochii închiși, lectorul putea fi un galez.
Puțin, numai puțin, mai aproape.
Aș fi încântat acum să răspund la orice întrebare ați avea-o.
- Unde sunt? - Liniște.
Sunteți, dragă domnule,
în anticamera eternității cu restul sufletelor noastre rămase.
- Ce? - Da, doamnă?
Eram... am fost...
mă întrebam dacă...
A spus anticamera eternității?
Ce?
- Dacă ei... - Animalele, serios. Sufletele animalelor.
Asta-i o întrebare foarte interesantă
și vă mulțumesc că ați întrebat-o.
Se presupune că sufletul animalului
trebuie să fie diferit și, în concluzie,
de natură inferioară sufletului uman.
Sufletul e acea parte a Dumnezeului, a tot ce există...
Ce ați spus înainte, d-le., despre anticamera eternității...
Veți fi destul de amabil d-le. să-i permiteți lui Swami să-și termine gândul?
Ei bine...
Ce?
Totuși, toate animalele au conștiința lor specifică,
asupra lui Dumnezeu,
câinele este, prin virtutea relației sale singulare
cu omenirea, unic.
Cum rămâne cu pisicile?
Câinele amplifică...
pisica reduce...
aprecierea omului asupra sa.
Aiureli!
Așa că vă voi dori o zi bună domnilor.
Pot fi găsit aici în majoritatea dimineților și ocazional seara.
Ce anume este un transportator?
Păi, nimic, mai exact. Mai mult un serviciu de ușurare.
Ajuta la mutarea unui lucru între părți.
Deci ești un intermediar.
Păi, câteodată la mijloc și câteodată la ambele capete.
- A fost o mara plăcere d-le. - Ești ușor de mulțumit, asta pot spune.
D-le. Travers, ți-am spus că-s colecționar de păsări? Sunt un corn al abundenței.
Ce e asta?
Singurul lucru ce are sens în toată amestecătura asta blestemată
a fost ce a spus prietenul despre câini gândind că ești mai bun decât ești.
Lingușirea canina, este un mecanism de supraviețuire, conform lui Darwin.
Amicul n-a avut niciodată un câine, asta-i tot ce pot spune.
Am crezut că a avut un copoi.
Am avut odată un câine. Wag. Unul din cei șapte câini grozavi.
La orice moment, știi, sunt numai șapte. Știai asta?
Nu pot spune că am știut.
Nici Swami. Mă face să cred că nu știe prea multe despre câini.
Să mergem la club, să luăm o tărie.
Am crezut că n-ai mai fost pe acolo.
Asta a fost în trecut. Acum este prezentul, tinere Fisk.
Nu e niciun moment ca prezentul, așa cum i-a spus Swami.
- Ce a fost asta? Cunoașterea eternă? - Nu știu, d-le., n-am ascultat.
- Ce mai faci Marriot? - Sunt bine, d-le., dar dvs.?
Cu un pas mai aproape de mormânt.
Ce face băiatul tău? Tommy, nu-i așa?
Da, d-le. Tommy, d-le.
E... e mort, d-le.
Războiul, d-le. Războiul cu burii.
Burii. M-am pierdut în prostia asta.
Nu v-am văzut de mult, d-le.
Nu s-au schimbat multe.
Cluburile n-ar trebui să se schimbe. Face parte din farmecul lor.
Uite-l pe amicul acela din nou. Ne urmărește?
Unde te duci?
- Fisk. - Ce?
Horatio Fisk.
Acesta e tânărul Fisk. Am fost surprinși să te vedem la nabab.
Da, da.
Deci, ce ai înțeles din toată mormăiala aia?
Ce cred alții nu e mereu de interes.
Zău? Spune-mi asta, atunci. De ce nu sunt în contact?
Sufletele vreau să spun. Nicio vorba de dincolo de mormânt.
Ai crede că unul dintre ele ar da un semn.
Păi, îmi închipui că dacă Swami a avut dreptate
sunt toate prea ocupate să fie ce au devenit.
Dar ce zici de el că mi-a nesocotit întrebarea?
- Ce întrebare a fost? - Cu anticamera eternității.
Păi, mai degrabă cred că e folosită comun.
De loc. Mi-a venit din capul meu.
Mai bine decât să-ți aleagă buzunarul.
- Ce bei? - Asta e Tokay.
Nu e regal, mi-e teamă, dar... destul de bun cu toate astea.
Cam dulceag pentru gustul meu.
Te lăsam să-l bei.
Trebuie să-l scuzi pe tata. Poate fi... mai degrabă impulsiv.
Deloc.
Iartă-mă Dean, dar...
să înțeleg că dai oarece încredere acestor crezuri?
- Numai mintea închisă e certitudine, d-le. - Sunt de acord.
Sunt de acord.
- Bună ziua, d-le. - Bună ziua și ție, d-le.
Ciudat amicul Spanley.
Îl cunoști destul de bine ca să-ți formezi o opinie?
Un lucru pot să-ți spun. Nu-i chiar sănătos la cap.
Balacirea în religia estică. Bând melasa aia ungurească.
Pot să vă aduc domnilor, ceva de băut?
Aș dori coniac cu sifon, Marriot, cu accent pe coniac.
O să iau Tokay.
Mi-e teamă că asta e imposibil d-le. Tokay-ul este dintr-un stoc privat.
Dean păstrează o sticlă pentru uzul personal.
Foarte greu să te apropii de el, cred.
Al naibi de nesociabil. Vă spun eu, amicul nu-i sănătos la cap.
În cazul așa o să iau tot un coniac cu sifon. În proporția inversa.
Da, bineînțeles, d-le.
Dacă pot... să spun așa, d-le. Fisk,
Îmi pare atât de rău să aud de pierderea suferită.
- Ce? - Ați... băiatul dvs., d-le. În război.
Nu a fost pierderea mea. El e cel care a fost ucis.
Domnule.
Asta a fost, chiar și pentru tine tată, o remarcă grosolană.
Nimic de genul ăsta.
Iată-ne așteptând să fim serviți cu coniac și sifon.
Care-i pierderea noastră comparativ cu a fratelui tău?
Femeile votând sunt ca vacile cu o pușcă, contra naturii.
Mergând spre casă, ascultându-l pe tata
vorbind despre o varietate de lucruri în tonuri de autoritate de nezdruncinat,
lumea lui Dean Spanley a revenit cu forțe înnoite:
"Numai mintea încuiata e o certitudine."
Excelentă mâncare, d-nă. Brimley.
Păi, ar trebui să fie,
gândind că v-am făcut-o cam de cinci sute de ori.
Mulțumesc.
"Se poate presupune că întorsătura pe care au luat-o evenimentele
a venit ca cea mai neplăcută surpriză pentru d-l. Chuttleworth,
obișnuit fiind să aibe fiecare capriciu satisfăcut."
Mărturisesc că, până la acel moment,
am presupus mereu că certitudinea e mai degrabă un lucru bun.
Ca banii în bancă.
Dar ceva în evenimentele zilei au dat naștere unei anumite neliniști,
în sensul că...
Pot fi multe lucruri în cer și pe pământ, Horatio,
decât ai visat în filozofia ta.
O să plec, d-nă. Brimley.
Moțăie.
Va trebui să-l scol, altfel nu va dormi la noapte.
A adus vreodată vorba de fratele meu?
Tatăl dumneavoastră nu ține durerea, așa cum bine știți, d-le. Fisk.
Nu, așa e.
Nu, ai dreptate.
Mulțumesc, d-nă. Brimley.
- Și mulțumesc pentru masă. - Nu începe, tinere.
Asta e tot ce mă lasă să gătesc pentru el.
Tatăl dvs. e o persoană predictibilă. Știi ce vrea fără să trebuiască să gândești
Certitudinea minții închise.
Păi nu știu asta. Dar știți când sunteți cu el.
Unde ați fost înainte? Nicăieri.
- La revedere, ne revedem joia viitoare. - Nu se poate altfel.
Persoane predictibile.
Am auzit că se spune că prima întâlnire e o întâmplare,
a doua e o coincidență și a treia are o semnificație.
Se poate să fie așa,
întrucât în acea zi am fost de trei ori în prezența lui Dean Spanley,
un om, de a cărui existentă până în acea zi, nu știusem.
S-a înțepenit acolo?
Așa se pare. Niciodată nu se gândesc la asta când se urcă acolo,
Consider că asta-i o reflectare a inteligenței lor.
Probabil a fost fugărită de un câine.
Dean? Dean Spanley?
Salut. Ne-am întâlnit mai devreme la club.
Am fost prezentat de tatăl meu, d-l. Fisk.
- Și ai fost la nabab. - Da.
Sunt nerăbdător să aud considerațiile dvs. asupra subiectului reîncarnării.
Vă asigur d-le., că nu am cunoștințe speciale în această privință.
Comparându-le cu ale mele, sunt sigur că ale dvs. sunt enciclopedice.
Mă întrebam dacă vă pot invita la cină într-o seară.
Mi-e teamă că, cu programul meu, ar fi mai degrabă dificil.
N-aș presupune după o așa scurtă cunoștință
pe care am avut-o că am intrat de curând în posesia unei sticle de Tokay.
Un Tokay regal.
- Un Tokay regal? - Da.
Trebuie să fie unul neobișnuit sau din varietatea de grădină. Din ce an?
- Cred că din '89. - Din '89, spui?
A fost... un an bun?
Da. Cum de ești în posesia unei astfel de comori?
Trebuie să ai legături foarte bune, d-le...
Fisk. Henslowe Fisk.
Măi... măi...
Poate aș putea aranja pentru... joi dacă ar fi convenabil?
Foarte convenabil.
Să spunem la ora șapte?
- Foarte bine. Până atunci... - Ziua bună, d-le.
'89, Dumnezeule.
N-aș spune că-i o minciună, pisicuțo.
Mai degrabă un adevăr respectat. Nimic mai rău.
Nu-mi imaginasem când mi-am făcut intrarea la Dean
că procurarea băuturii sale favorite s-ar dovedi așa o provocare.
Foarte greu de găsit un Tokay regal, d-le.
Bineînțeles că sunt ceea ce puteți numi contrafaceri comerciale.
Dar lucrul real, e cu totul altă poveste.
E făcut numai pentru monarhia habsburgică, înțelegeți.
Trebuie un decret regal pentru a destupa una.
Ar trebui să cunoașteți pe cineva cu astfel de legături.
Înțeleg.
Spune-mi ceva. Dacă regele Edward în persoană ar veni și ți-ar spune:
Găsește-mi una sau două sticle de Tokay, ce i-ai răspunde?
Păi, aș sugera, foarte respectuos,
să-și folosească legăturile de familie pentru a efectua transportul.
Așa ar avea mai multe șanse de succes decât mine, d-le.
Bineînțeles.
Scopul exercițiului, eliminarea fiecărei mingi fără o greșeală.
Ții la un mic pariu?
Nu, mulțumesc. Nu, pari mai mult decât capabil să reușești asta.
Deci vreți să achizitionati o sticlă de Tokay '89.
Regal.
E vreo aventură romantică la care va înhămați?
Cu siguranță nu.
Se spune că sexul corect răspunde cu aviditate la Tokay.
Dezleagă morala și odată cu ea și corsetele.
- Cât de departe ești dispus să mergi? - Cu orice preț.
În limite rezonabile.
Da, păi vedeți, este un obstacol, în limite rezonabile.
- Nu se ajunge ușor la Tokay '89. - Asta am înțeles.
Cu ce vă ocupați, atunci?
Una, alta. Puțin din arta editorială.
Ceva bani de aici?
O remunerație modestă. Dar adevărata recompensă e arta în sine.
Totuși trebuie să recunosc sunt mai degrabă mai multe de făcut în transporturi.
Nu e totul al meu. Sunt doar arendașul pământului.
Cum D-zeu. ai strâns toate astea?
Mătușa mea Molly a fost strângătoare. Am luat-o de la ea, n-ar trebui să mă mir.
Ce faci cu astea?
Niciodată nu știi când cineva vrea ceva ce se întâmplă să ai.
Cum ar fi o sticlă de Tokay regal.
Serios?
Sfinte Sisoe.
Mi-e teamă că nu e din '89. Din '91 e bun?
Trebuie.
Cred că aș putea spune că mi s-a promis un '89 dar omul a greșit.
Ce crezi?
- Cât costă asta? - 5 guinee pentru dvs.
5 guinee? E puțin cam abrupt.
Lucrurile astea mici au fost trimise să ne încerce cum s-a spus la judecata piticului
Joi?
Nu sunt alte șase zile perfect adecvate,
și fiecare având perioade de timp potrivite pentru astfel de activități?
Joi e singura zi în care Dean e liber.
Aiureli. Dean ia cina în fiecare seară.
Are angajamente anterioare.
Joia mea nu este un angajament anterior, tinere Fisk?
Ce se întâmplă?
Nu ai de gând să te căsătorești, sper.
- Nu. - Bine.
Dacă ar trebui să o fac din nou...
Să înțeleg din această remarcă că regreți că te-ai căsătorit cu mama?
Grozavă femeie, Alice.
Foarte bună în grădină.
Nu, copiii.
Ostateci ai norocului, asta sunt.
Dar nu are rost să regreți lucruri
care au dispărut în nenorocirea întâmplării.
Și ăsta e motivul pentru care refuzi să-l jelești pe Harrington?
L-am avertizat pe fratele tău că războiul va fi rău pentru sănătatea sa,
dar, el a știut mai bine, tânăr nebun.
Oricum, mama ta l-a jelit destul pentru amândoi.
Poate dacă ai fi împărțit această povară cu ea
poate că n-ar fi găsit durerea ei atât de insuportabilă.
Nu am nimic în plus de spus despre acest subiect.
Te rog să nu-mi mai aduci aminte niciodată.
Închide ușa la plecare.
- Ți-e dor de soțul tău, d-nă. Brimley? - Dacă mi-e dor de el?
Păi, nu e greu să-i duci dorul lui Albert.
Se păstrează pentru el.
Sta în scaunul ăla noapte după noapte și nu spune niciun cuvânt.
Dă doar din cap, sociabil, și se prăjește la foc într-una.
Ăsta-i obiceiul prost al lui Albert.
Câteodată vorbesc cu scaunul și e ca pe vremuri.
Atâta doar că scaunul nu se prăjește.
Te gândești la fratele și mama ta, nu-i așa?
Aș vrea doar ca tata...
Păi, d-l. Fisk n-a fost niciodată omul care să se expună mult.
De ce, îmi amintesc noaptea aceea de la lac
când tu și tânărul Harry ați plecat în acea bărcuță fragilă.
Da. N-a fost unul din cele mai bune momente ale sale.
Te las să continui, d-nă. Brimley.
- Noapte bună. - Și nu-ți fă griji pentru joi.
O să-l hrănesc cu mâncarea lui preferată și o să fie bine.
Distrează-te cu prietenul tău.
Dar pe măsură ce seara de joi se apropia, entuziasmul meu față de eveniment pălea.
Pentru că întradevăr toana care m-a împins să fac invitația
își pierduse aroma
și costul cumpătat al Tokay-ului de la Wrather
și-a jucat rolul în a face ca întreaga aventură, să pară cumva dubioasă.
Mi-e teamă că am greșit în legătură cu recolta. '89 nu era disponibil.
Acesta este... este din '91. Sper că nu ești prea dezamăgit.
Deloc.
Cineva ar trebui să aibe gustul istovit
dacă vederea unui KIeverheId-ManschIiess din '91
ar fi dezamăgitoare.
Decantat corect.
Nu sunt semne de sedimente.
Bravo.
Mulțumesc.
Te gândești că un asemenea vin putea fi deschis odată prin decret habsburgic
și acum, prin vicisitudinile istoriei,
noi ființe minore, putem comanda pentru un astfel de public.
Pentru sănătatea ta.
Trebuie să mărturisesc prima gustare a Tokay-ului, n-a fost un moment de lămurire.
Mai degrabă degradarea de către tata că ar fi prea siropos
părea remarcabil de apropiată de caracteristica sa.
Oricum, pentru Dean... avea campionul în mâna.
Tokay, bineînțeles, este unic printre vinuri
prin aceea că aroma e mai semnificativă decât buchetul.
Pentru noi oamenii, vai, asta-i urmărirea inefabilului de către neadecvat.
În asemenea momente, cineva ar putea dori
să posede puterile olfactive ale câinilor.
Mi s-a întâmplat adesea ca alungarea unui câine de lângă un felinar
să fie înrudită cu prinderea de ceafă a unui școlar în British Museum
și târârea lui departe de studiile sale.
Da.
Ce faci?
Una din mașinile ale afurisite cu motor.
Înspăimântător lucru, nu crezi?
Trebuie să fie limpede pentru oricine că inventarea motorului cu ardere internă-
cineva ar putea spune infernală,
se va dovedi a fi o... catastrofă completă pentru rasă.
Chiar așa.
Și ai observat
că mașinile au înălțimea potrivită pentru că ele să se refugieze dedesupt?
Pisicile. Felul în care se bagă sub mașini și nu se poate ajunge la ele.
Dacă nu cumva, bineînțeles, ești un câine foarte mic.
Înțeleg ce vrei să spui.
Necazul cu pisicile este că nu au idee de reguli.
Dacă le vânează ceva, invariabil se ascund sau se urcă în copaci.
Sau făcând acea absurdă umflare de care sunt atât de mândre,
ridicându-și părul de pe spinare.
N-am fost niciodată păcălit de acest vicleșug.
Nu?
Poate odată sau de două ori când eram foarte tânăr,
dar odată ce am descoperit ce creaturi întortocheate și subversive sunt...
Deci înclini să fii de acord cu Swami în legătură cu ele.
Despre pisici și cum reduc estimarea omului asupra sa.
Întradevăr.
- Nu le pasa de stăpâni. - Stăpâni?
Da. Cum iubesc unii să fie în compania lor.
Cum vor unii să le fie pe plac doar prin supunere.
Lasă-mă să-ți dau un sfat.
Când o ușă e deschisă, profită mereu de ocazie pentru a ieși din cameră.
Nu e nimic mai supărător pentru un stăpân
decât un câine scheunând și zgâriind să...
- Tokay? - Nu. Nu, mulțumesc.
Două pahare sunt limita mea. Fiecare trebuie să-și cunoască limita.
Altfel nu se știe unde se vor termina lucrurile.
N-am avut idee asupra naturii adevărate a ce i s-a întâmplat lui Dean.
Putea fi nebunie. Dar asta m-a intrigat.
Atât de intrigat, încât am terminat restul sticlei.
"... trăgând de ceafă un școlar afară din British Museum."
A fost ca și cum minții sale i-ar fi sărit un dinte.
- Adică, a început să latre de nebun? - Nu, a fost complet rațional.
Dacă poți numi amintirea că ai fost câine.. rațională.
- Cât de mult Tokay a băut? - Două pahare. Două.
Sigur n-ai fost tu cel amețit?
Ce crezi?
Că l-ai făcut pe Dean să fie copilăros încât să-și amintească că a fost câine
e un mod la fel de inofensiv de a-ți petrece seara, ca oricare altul.
Nu a fost copilăros, așa cum spui.
A fost... a fost mai degrabă o stare de alterare a minții.
Să fii copilăros nu-i o stare alterată a minții?
Nu, de vină a fost Tokay-ul.
Chiar și când l-a mirosit
era transportat în alt loc.
Și ai vrea să-l aduci înapoi în acel loc?
Poți să-mi dai încă o sticlă?
Poți?
Nu mă îndoiesc că pentru un preț bun ai putea avea una.
Poți face rost de una pentru joia următoare?
Mai trage odată.
Tokay-ul tău, Dean.
Ce nuanța luminoasă, ce culoare.
Îmi amintește de lumină când stăpânul vine acasă.
- Niciodată plin ochi. - Bineînțeles.
- Aroma te dă afar din cameră. - Da, da. Aroma.
Spuneai ceva despre stăpân.
Da. Stăpânul.
Nu pleca pentru mult timp.
Unii oameni erau drăguți, dar el nu era la fel.
Și ce-ai făcut?
De ce, îl așteptam până știam că vine acasă.
- Știai când se întorcea? - Da.
Cum, dacă pot întreba?
Păi, înainte nu se întorcea și apoi se întorcea.
Asta era diferența, pur și simplu.
- Înțeleg. - Da, vederea face parte din asta, adevărat
Apropierea stăpânului afectează lumina.
Lumina devine mai strălucitoare?
- Nu, nu mai strălucitoare. Mai tare. - Lumina devine mai tare?
Cu siguranță era mai mult de atât.
Îmi amintesc că așteptam într-o zi când trebuia să se întoarcă.
Și lumina în acea zi a devenit din ce în ce mai strălucitoare până când cineva a orbit.
Știu doar când s-a întors în final.
Eram așa emoționat că am băut mai multe coniace să mă calmez.
Dean, câinii nu beau coniac.
Nu mai beau.
Aș fi obținut același efect alergând în cercuri mici.
Conduce sângele la cap într-un mod foarte înviorător.
Și apoi m-am așezat și m-am scărpinat ca lumea.
Nu erai mai mult deranjat de purici?
Când spun deranjat, nu mă gândesc la...
Nu-i nicio problema cu câțiva purici. Ajută la continuarea favorurilor.
Da.
Întradevăr, mă îndoiesc că poți fi câine fără să ai purici.
Deci aceste seri au devenit o trăsătură obișnuită, atunci?
Da. Dean are o bogăție a cunoștințelor pe care o găsesc fascinantă.
- Lawrence! Vino aici! - Nu!
Lawrence Swan, vino înapoi aici!
- Dar numai joia. - Întoarce-te aici imediat! Lawrence!
- Omul ăla mi-a pus piedică! - Nu fi ridicol.
Are închipuiri.
Ridică-te. Ți-am mai spus să nu mai fugi de lângă mine.
Dacă te strig, te întorci...
Ce D-zeu. te-a pus să faci așa ceva?
Nu trebuia să alerge așa când a fost chemat.
Vorbești de parcă n-ai fost niciodată copil.
Am fost întradevăr și am fost al naibii de bucuros când s-a terminat.
Se face prea mare caz de copilărie, după părerea mea.
Zilele aurite de distracție și inocență? Aiureli.
M-am simțit cel mai mizerabil când eram copil.
De asta i-ai pus piedică?
Ca să-l înveți că copilăria nu-i o perioadă fericită?
Nu mă judeca, tinere Fisk.
Ar trebuit întâi să te înțeleg pe tine tată și asta mărturisesc, n-o fac.
Poate că ar trebui mai întâi să devii tată.
Exemplul tău mi-e teamă că-mi dă repulsie fată de această atitudine
Împinge!
Nu crezi că Dean profita de tine?
Cum adică profita de mine?
Te-a marcat ca genul naiv
și o bună sursă pentru băutura sa favorită?
De ce ar crede că prefăcându-se a fi fost câine
nu ar atrage neîncrederea și ridiculizarea mai degrabă decât invitația la cină?
Te vede ca pe ascultătorul lui Swami
despre reincarnare și câini și toate prostiile astea
și a decis că ai crezut în toate treburile astea.
Nu pot accepta asta.
Ar fi ceva neplăcut pentru cineva cu prestanța sa.
Prestanță?
Spunându-ți despre alergarea în cercuri pentru a crea efectul whiskey-ului?
A coniacului, de fapt.
Și puricii sunt o sursă bună de favoruri? Poți numi asta prestanță.
Nu știe când spune lucrurile astea și când nu.
Trebuie să fiu acolo să văd cu ochii mei ca să cred.
- Marocanul tău e aici. - Scuză-mă. O livrare.
- Ușurel cu el, draga mea. - Ai grijă, e o maimuță.
Abdul, ce mai faci? Cât îi datoram omului nostru?
- Nu-i datorezi nimic. - Spune-i că-mi datorează un gin.
- Cu plăcere, d-le. Wrather. - Bună ziua.
Foarte frumos acest articol.
A căzut de pe spatele unui elefant. Nu te interesează, așa-i?
- Nu am elefant. - Spune cuvântul și-ți aduc unul.
- Uite, despre Tokay... - Da, bine. Tokay.
Ce zici dacă dau eu un rând și mă lași să stau la următoarea ședință?
Nu e o ședință.
E mai degrabă despărțirea voalului dintre o viață și alta.
În regulă. Despărțirea voalului. Dar vreau să fiu acolo.
În regulă.
Dar trebuie să-mi promiți, cu adevărat să-mi promiți,
că o să mă lași să pun întrebările.
- Jur. - Jură pe ceva sacru pentru tine.
- 50 de guinee. - Ce vrei să spui?
Îți dau 50 de guinee să le ții și dacă nu corespund standardelor tale, renunț la ei.
Să înțeleg că nu ai nimic sacru?
Mă simt destul de religios pentru 50 de guinee, te asigur.
Îmi imaginez că n-am fost în toate mințile
că ți-am vorbit într-o astfel de manieră
și mă îndurerează să mă gândesc că aș putea să te fi ofensat prin lipsa mea de respect
Sunt îndurerat să cred că ți-am dat motiv să crezi că sunt nerecunoscător.
Nu te umili flăcăiaș, îmi amintești de Wag, când era neascultător.
Ce scheuna și se zvârcolea!
Da. Wag?
Unul din cei șapte câini grozavi.
În orice moment, știi, sunt numai șapte.
- Ce fel de câine era? - Un Spaniel irlandez, în perioada dintâi.
Ce s-a întâmplat cu el?
A plecat într-o zi și nu s-a mai întors.
- A mai făcut asta vreodată? - Niciodată.
Dau vina pe proasta companie în care a intrat.
Câinele ăsta care obișnuia să vină pe aici.
O brută urâtă, o corcitură. Era un costeliv mare.
La început, Wag l-a gonit, dar s-a întors
și Wag a plecat cu el chiar înainte de a mă întoarce la școală.
Am vrut să stau acasă până se întorcea Wag dar nu mi-au permis.
Le-am spus că dacă nu eram acolo,
atunci Wag putea să nu știe unde să vină.
Trebuie să fi fost dificil pentru tine.
Nu a fost dificil.
A fost insuportabil.
Am mai auzit povestea înainte.
Dar acum era ca și cum aș fi auzit-o prima dată
Oricât de dubios ar fi părut ca orice legătură,
dezvăluirile tatălui meu au dat o semnificație mai mare
următoarei mele întâlniri cu Dean.
Cu cine seamănă tinere?
E fratele meu Harrington. A fost ucis luptând cu burii.
I-a frânt inima mamei.
Și tatăl tău, cum a suportat?
"Dacă ceva are neșansa să se întâmple,
poate fi considerat inevitabil."
Cred că ăsta a fost comentariul lui.
Asta-i înțepeneala ta de englez.
Au rămas câțiva șilingi în asta. Pânza de păianjen merita o guinee.
Nu, te rog. Nu ultimul centimetru.
Dean e foarte strict în legătură cu asta.
Bătrân câine agitat. Ce fel de câine spunea că a fost?
N-a spus. Insist să nu-i pui o astfel de întrebare.
Mă gândeam că asta ar fi prima întrebare care i-ai pune-o.
Te rog, dă-mi cuvântul.
Cum vrei, dar nu-i niciun dubiu că voi ști imediat ce începe.
Henslow.
- Bună seara Dean. Ce mai faci? - Foarte bine.
În fantezia mea aș fi fost un pointer, un afgan...
Acesta-i prietenul meu, d-l. Wrather.
D-l. Wrather e agentul prin care reușim să procurăm Tokay-ul.
Bună seara... Dean.
Da.
Recolta din seara asta... e una specială.
KIeinfeId-HassIerbeck din '82. Unul din cei mai buni ani.
Întradevăr, n-am avut norocul să gust aceasta recoltă înainte.
Păi, fiecare câine are ziua sa, cum se spune.
Păi, ce privilegiu.
Dean.
Bineînțeles, imperiul trebuie menținut,
dar istoria ne arata destul de clar pericolul supra-imbogatirii.
Consider așa numita revoltă indiană,
un avertisment că poate prezența noastră pe subcontinent
n-a fost universal benefică cum am crezut.
- Un pahar de Tokay, Dean? - Ar fi foarte plăcut.
Dean, crezi că e adevărat că poți învăța un câine bătrân, noi trucuri?
- Ce vrea să spună d-l. Wrather e... - Vom da vreodată înapoi India, indienilor?
Nu în timpul vieții mele, m-aș aventura. Am devenit prea dependenți de ea.
Și nu înțeleg doar economic,
deasemenea obținem o bogăție nemăsurată din exploatarea sa.
Nu, am devenit obișnuiți cu rolul de stăpân...
și câine...?
servitor.
Ce elegant.
- Măi, măi, mai. - Asta-i tot ce ai sperat, Dean?
Dincolo de speranță, dincolo de imaginație.
Actualitatea excede anticiparea.
Vă sunt dator domnule.
Și eu, d-le. Wrather.
Spuneai despre... relația noastră cu indienii,
dintre stăpân și slugă?
Nu numai slugi, dar slugi iubitoare.
E foarte important pentru rasa engleză să fim iubiți de cei pe care îi conducem.
Cu devotamentul asemănător unui câine, ai spune?
Ce e așa important la stăpâni?
Da, stăpânul.
Problema e că, oricând se întoarce de oriunde a fost,
indiferent cât de mult l-am așteptat,
actualitatea mereu excede anticiparea.
Făcându-te să alergi în cercuri.
Dar știi, pentru întreaga lui mare înțelepciune,
sunt anumite lucruri pe care stăpânul nu le-a înțeles niciodată.
- Cum ar fi? - Luna... și paraziții.
Stăpânul mereu a vrut să-i elimine pe ai mei,
dar motoul meu a fost: trăiește și lasă și pe altul să trăiască.
Urăsc paraziții.
Și luna?
Da, luna.
Stăpânul nu a fost îndeaproape destul de suspicios pe lună.
N-am avut niciodată încredere în ea. Niciodată la fel două nopți la rând.
Nu o poți auzi. Nu o poți mirosi.
Păi, poți avea propria părere despre asta, și ceilalți o fac.
Am avut un prieten care nu și-a făcut niciodată griji pentru lună, dar apoi...
n-a avut o casă pe care să o păzească.
Luna are un mod de a se uita la o casă ce arată că nu era păzită cum trebuie.
Casa mea, era păzită corespunzător, mulțumesc foarte mult, și am spus asta,
de fiecare dată când apărea, în termeni siguri.
- Erai foarte mare? - Da.
Cât de mare?
Când lătram... eram enorm.
Deci... de ce crezi că nu se speria?
Păi, lucrurile speriate miros a speriate.
Am mirosit multe lucruri speriate.
Pisici, doamne bătrâioare, copii, iepuri.
Toți miros a speriați. E un miros minunat.
Adică...
doamnele bătrâne miros ca iepurii când sunt speriate?
Nu, teama lor miroase la fel. Altfel nu-i poți confunda.
Da, această... afacere a mirosului e foarte interesantă, nu-i așa?
Interesantă.
Dacă e ceva în care stăpânul are o vină,
ar fi în această problemă.
Am avut ocazii când studiam un mesaj lăsat de un prieten
și mă trăgea de zgardă în mijlocul celui mai fascinant pasaj.
Mai degrabă decât să târăști un școlar de la un text din British Museum.
Asta-i mai degrabă o analogie nenorocită.
Nu, cea mai nimerită.
Cred că am gândit exact același lucru.
Ce fel de câine erai, oricum?
Scuză-mă?
Adică în vremurile tale.
Știi, înainte să iei...
ordine sfinte.
Nu-mi amintesc o astfel de activitate, d-le.
Ce ședință, a naibii de bună valoarea.
Ascultă, m-am gândit. Asta ne scapă din mână.
Omul suferă clar de iluzii.
Și de Tokay...
Sper sincer să nu dezvolt gustul pentru el.
E greu de găsit și al dracului de scump.
Zece guinee să-l auzi pe Dean zicând că a fost odată câine!
Trebuie să fiu nebun.
La fel de bun ca aurul.
Nu-ți vreau banii. Asta a mers prea departe.
- Dar nu te poți opri acum, tinere Fisk. - Păi, nu văd sensul în a continua.
Omul crede ce crede. Asta e.
Nu ești unul dintre aceia ce renunță înainte de a pierde, nu-i așa?
Nu-i așa?
Dacă procur o sticlă de elixir gratis?
Gratis?
Tipul îmi e dator. Îmi datorează mai mult decât o favoare, îți spun asta.
Și dacă cineva are o sticlă sau două, acela e nababul.
Tokay spui? Regal?
- Ne-a fost greu să trecem pe aici. - Ar trebui să fiu bine amețit să cred așa.
Mai degrabă extravagant să fii atât de abrupt, aș spune.
- Trebuie să fii un cunoscător. - Nu e pentru el.
E pentru Dean Spanley.
Pentru Spanley? Bătrânului Wag Spanley îi place Tokay?
Până la ultima picătură, Dean.
Scuză-mă. Tocmai i-ai spus lui Dean Spanley, Wag?
Walter Arthur Graham. Wag Spanley.
Înainte de a mă naște, dar tata l-a cunoscut la Oxford.
Dar spune-mi, de ce ești așa hotărât să-l îndoi cu Tokay?
Păi, are de-a face cu... una din tezele majore ale religiei tale.
Bâta și paleta împreună când se joacă înainte?
- Reîncarnarea, de fapt. - Nu m-am băgat în așa ceva.
Adică, nu să fac mai bine data viitoare, nu-i așa?
Aceasta asanare o să-mi facă bine.
Reîncarnarea e pentru mase. Dă-le ceva să aștepte.
În legătură cu Tokay-ul, caută în pivniță. Galsworthy o să-ți arate.
Sunt toate soiurile acolo.
N-aș fi surprins dacă găsești o cutie de Tokay.
Mie nu-mi place.
Ultima dată când l-am băut, am visat că eram maimuță.
Cred că nărodul s-ar putea să aibe o duzină pe acolo.
Ar trebui să fie mai mult decât destul ca să-l facem pe bătrân când era cățeluș.
Tata avea un câine când a fost copil. Se numea Wag.
Știi, mă gândeam.
Doamna pe care o cunosc, în modul dramatic,
m-am gândit că putem să-i dăm o sticlă de regal.
Minunată fată. Multă distracție când e beată.
Ca asta să fie semnificativă, cred că trebuie să presupui două lucruri,
niciunul nu e improbabil.
Unu, că mama și tatăl lui Dean știau că înainte a fost câinele tatălui tău,
și doi, pentru a comemora evenimentul,
au decis să încorporeze numele câinelui său în numele de botez.
Arata ca o barcă, dar nu plutește, cum obișnuia să spună mătușa Molly.
Și de ce aș vrea să iau cina cu un Dean,
lăsând singur pe cineva care crede în reîncarnare?
Pentru că mereu te plângi că te neglijez în serile mele cu Spanley.
Am crezut că ai vrea să vii cu noi.
O să vină și Wrather, îți amintești de el.
Transportatorul... de la prelegere.
Nu pot spune că îl știu.
Adunarea trebuie să fie aici. Sigur nu în locul ăla rahitic al tău.
- D-na. Brimley poate găti pentru patru? - Poate face mai mult hotpot.
Tată, avem un Shevenitz-Donetschau din '79.
Și nu cred că hotpot-ul, deși s-ar putea,
e precursorul potrivit pentru un Tokay din '79.
Afurisită agitație pentru niște struguri fermentati.
Ce au toate astea de-a face?
Dean, Tokay-ul, cina?
Dacă ți-aș spune tată, nu m-ai crede.
În cazul ăsta, nu-mi spune. Deja nu cred în multe lucruri.
Păi, nu va fi hotpot, asta-i tot ce pot spune.
Nu o să servesc hotpot unui Dean.
Aș putea face friptură de miel.
Cu o supă de legume și castravete pentru început.
Sau poate praz și cartofi. Ceea ce tatăl tău numește vicioasa supă elvețiană.
Oricare va fi binevenită.
D-na. Brimley, îți amintești câinele tatălui meu, Wag?
Și la desert... profiterol.
Cred că era un spaniel.
Aluatul meu franțuzesc e prea bun să fie mâncat, dacă pot spune.
Wag? Nu, nu chiar. Îmi amintesc că a fugit, totuși.
Ce problemă a fost. Ca o moarte în familie.
N-a mai fost așa supărat.
De ce nu și-a luat altul, l-am întrebat odată. Știi ce a spus?
Că Wag a fost unul din cei șapte câini grozavi.
Văd că a vorbit cu tine despre asta.
Poate că profiterolul e prea greu după miel.
Zmeură și agrișe.
Orice decizi, d-nă. Brimley, sunt sigur că va fi splendid.
- Din '79? - Da, întradevăr.
Serios, dragul meu Henslowe, ești un om cu resurse remarcabile.
Nu eu îl furnizez, d-le.
Tata, pe care cred că l-ați întâlnit înainte.
Da, cred că-mi reamintesc.
Speram de fapt că ar putea să ni se alăture pentru următoarea noastră seară împreună.
Înțeleg.
- Și prietenul tău. - Wrather. D-l. Wrather.
Wrather, da.
Am sentimentul ciudat, știi, după ultima noastră întâlnire,
că îl cunosc pe d-l. Wrather.
Poate dintr-o viață anterioară.
- N-am fost mereu un Dean, știi. - Nu?
Nu. Am lucrat în contabilitate la un moment dat.
Într-o afacere deprimantă, cel puțin în regiunile unde am trudit.
Și ai sentimentul că l-ai întâlnit pe Wrather atunci?
Da, e posibil. Sau poate a fost în colonii.
Adesea ai impresia că ai cunoscut pe cineva înainte.
Deci... pot spera la compania ta în această joi?
Simt că numai tu poți aprecia complet un '79.
Un '79, ce splendoare.
O sticlă din '79.
Trei sticle.
E mai bine să nu deranjezi câinele,
- dacă înțelegi ce vreau să spun. - Da, știu ce vrei să spui.
Dacă îl recunoaște pe taică-tău și îi linge mâna?
Ar fi al naibii de jenant.
Judecata pigmeilor, bătrâne. Judecata pigmeilor.
Deci iată-ne, în vacanță în acea cabană pe mal la Windermere.
Minunat loc să citești ceva
și am profitat de liniște să fac asta.
Acest flăcău, tânărul Fisk și fratele sau
au ieșit pe lac cu barca.
A început furtuna.
Într-un minut totul era ca în "Hoinăresc singur ca un nor",
apoi vântul sufla ca dracu' și urla ca o cucuvea.
D-na. Fisk vine frângându-și mâinile.
"Băieții noștri", urlă ea la mine, "Sunt pe lac."
N-aveți idee cum e
să fii târât dintr-o lectură în care ești scufundat.
"Trebuie să faci ceva, Horatio," mi-a spus.
"Băieții sunt în mare pericol.
Fă ceva," m-a implorat.
Așa că m-am ridicat,
lăsându-l pe Balzac cu mare silă,
și m-am dus la fereastră, am deschis obloanele.
Valuri înspumate cât puteai vedea cu ochii.
Am început incantațiile
și mi-am ridicat mâinile și am strigat cu cel mai puternic glas:
"Renunță la moarte!"
Ceea ce a însemnat o mare liniștire, cum vă imaginați, pentru mama.
Când cineva e neajutorat, nu înțeleg ce rost are să pretinzi contrariul.
Ce groaznic trebuie să fi fost pentru mama ta. Și pentru dvs., d-le.
Când ceva a ajuns să se întâmple,
cel mai bine e să- l consideri inevitabil, în opinia mea.
Am învățat asta pe calea grea.
Păi, să...
Să bem pentru inevitabil... înainte să se întâmple.
Să nu risipim nicio picătură. Încep să mă atașez de marfa asta.
Asemănător cu apa de la toaletă după gustul meu.
Strânge resturile, d-nă. Brimley.
Face un hotpot foarte bun, v-aș spune.
Păi, să mergem în sufragerie.
Dacă nu vă supărați d-le., aș prefera să rămân aici să-mi savurez Tokay-ul.
De ce asta?
N-aș putea spune. Eu...
Câteodată te simți confortabil unde ești. Nu vrei să te deranjezi.
Aiureli. Vinul ar trebui servit în sufragerie.
Să lăsăm doamnele să facă ce fac.
Nu sunt o doamnă.
E mai degrabă ca atunci când ești spălat și te simți bine cu mirosul.
Despre ce vorbește flăcăul?
E o bucată de pământ în spatele șopronului unde pământul e mereu înmuiat
și-mi place să mă rostogolesc acolo să capăt acea aură particulară.
Scoate la iveală secrețiile naturale
așa că cineva poate simți că-i o strălucire în jurul său, ca un halou.
Și atunci, când te-ai simți așa de bine, m-ar chema stăpânul.
Cine, pentru numele lui D-zeu, cum te-a chemat?
Stăpânul. M-a chemat Wag.
Pentru motive pe care nu le-am înțeles niciodată. Wag.
Dar asta era măreția stăpânului,
că putea scoate un sunet prin care să transmită atâtea înțelesuri.
Era "Wag" ce însemna o plimbare.
Era un "Wag" ce însemna "Pleacă de lângă masa"
și era un "Wag" ce însemna "O să fii spălat."
Și din toate "Wag", acest "Wag" era cel mai groaznic.
De ce?
Pentru că, în marea sa înțelepciune,
n-a înțeles niciodată ce jenant e să întâlnești alt câine
când fiecare nu își duce numai mirosul sau.
Dar mai important, nu știu cine ești,
așa că trebuie să treci print toată treaba cu cercurile și mirositul și mârâitul.
Mereu am fost jenat în acest fel de un prieten special al meu.
Ce ai făcut? Trebuia să te lupți cu el?
Ne-am luptat de câteva ori, doar ca să ne cunoaștem. Asta mi-a plăcut.
Locul meu favorit de apucat era urechea.
Mereu auzi că cea mai bună abordare e să-l apuci de gât,
dar din experiența mea e aproape imposibil să apuci de gât,
așa că mereu urmăream urechea.
Dar asta da ocazia pentru plângeri.
Prietenul meu avea o plângere foarte bună,
pe care am memorat-o și aș folosi-o dacă aș lua bătaie de la stăpân.
- Te-a bătut? - Numai...
În anumite ocazii, trebuia, cu siguranță.
Atunci foloseam acea splendidă plângere pe care am învățat-o de la prietenul meu.
Cum se numea, acest prieten al tău?
Numele său? Nu cred că știu cum îl chema stăpânul lui.
Întradevăr, nu sunt complet sigur că avea un stăpân,
dar plângerea sa era foarte satisfăcătoare.
"Salvează-mă. Sunt o biată creatura nefericită,
departe de casă și fără un prieten."
"Ajută-mă, ajută-mă."
"Am intrat într-o groaznică încurcătura și voi fi omorât."
Care, bineînțeles, nu era cazul.
Câinele ăsta, fără stăpân, ce fel de câine era?
Cel mai bun dintre camarazi.
Aventuros și fără griji, neînfricat și îndrăzneț.
Dar ai spus că se văicărea și scâncea că va fi omorât.
Asta era doar plângerea sa.
Cum l-ai cunoscut, pe acest prieten?
A lăsat mesaje pe căruța care aducea laptele.
Și am răspuns.
Și într-o zi a venit la ușa noastră.
I-am spus să plece sau o să-l fugăresc
și o să latru cu cel mai puternic lătrat și o să mă fac imens.
Dar nu i-a fost frică, și i-am spus asta.
Nu ești... cum să spun... femelă din întâmplare, nu-i așa?
- Bineînțeles că nu era. - De loc.
Eram doar buni prieteni.
A avut o viață foarte interesantă și știa mai multe lucruri decât mine,
pe care mi le-a spus în detaliu.
- Cum ți-a spus? - În mesajele pe care mi le-a lăsat.
Și îi lăsam vorba de ceea ce fac,
care, mărturisesc, nu era comparabil cu ce făcea el,
pentru că tot ce am făcut vreodată era să merg la plimbarea de seară cu stăpânul.
Și în timp ce erau ieșiri plăcute,
erau ca umbra lunii comparativ cu aventurile sale.
Ai plecat vreodată în aventură cu el?
Întradevăr. Cea mai mare aventură a vieții mele.
Îmi amintesc că stăpânul trebuia să plece și nu puteam merge cu el.
Și aveam de gând să-l urmez,
dar atunci a venit prietenul meu și mi-a propus să avem o aventură.
Întrucât stăpânul pleca, am spus da.
Și am plecat.
Ce zi a fost aceea să te simți câine și să fii cu cineva care știa cum să fie câine.
Mărturisesc, deși am fost fericit să aparțin stăpânului,
până în acea zi abia întrezăream
plăcerea să te lingi pe organ.
Mi-a arătat bucuria fugăririi animalelor.
O problemă în care eram de departe necunoscător,
având mai devreme doar ocazia de a fugări vreo două pisici.
Pisicile nu sunt bune la fugărit
pentru că neștiind regulile, invariabil se urcă în copaci,
un obicei pe care îl găsesc vrednic de dispreț.
Caii, pe de altă parte, înțeleg perfect regulile
și intră cu sportivitate în afacere.
Dar toate creaturile astea pe care le poate fugări un câine,
nu depășesc oile în plăcerea legănatului.
Frica lor era purtată de norii din spatele lor și o respirai în timp ce alergai,
așa că deveneai chiar intoxicat de ea.
E ca și cum n-ai alerga ci ai zbura prin ea.
Sau poate înotul ar putea fi o descriere mai exactă.
Dacă nu apăreau stăpânii lor, am fi putut să le fugărim intreaga zi.
Dispăreți!
Prietenului meu nu i-a păsat,
dar m-am gândit că am fi putut prinși și împiedicați pentru alte aventuri,
așa că l-am convins să plecăm.
Așa că am intrat în pădure.
Și acolo, am avut norocul să dăm peste... un iepure.
Nu e cunoscut că mirosul iepurelui,
mai ales când e speriat, și acesta era foarte speriat întradevăr,
nu rămâne pe pământ,
ci se ridică în grămezi așa că trebuie să sari ca să le inhalezi.
Când ne-am umplut de frica sa, am încercat să-l prindem,
și în strădania sa, prietenul meu mi-a arătat ce camarad splendid era,
întrucât a mers drept prin desiș,
fără a băga de seamă la multele inconveniente,
și a trimis iepurele unde eram eu.
... ce gust satisfăcător are un iepure viu.
Mi-e teamă că stăpânii nu apreciază blana, mațele și oasele
pentru ce delicatese sunt.
Apoi a venit vremea să ne ostoim setea.
Și atunci, ca toate lucrurile ce ni s-au întâmplat în acea zi minunată,
am ajuns lângă o apă ce se adunase într-o groapă.
Apoi, după ce ne-am săturat,
ne-am rostogolit în ea ca să obținem o strălucire bună
și apoi am mers în pădure să ne odihnim la umbră.
- Poate că ar trebui să ne luăm... - Tata.
Taci și așează-te, te rog.
Ați intrat în pădure și...
Și am adormit.
Cea mai sublimă stare,
când un vis te visează mai degrabă decât pe cele din jur.
Și când ne-am trezit, luna răsărea.
Era de cealaltă parte a pădurii, și am stat surprinzând-o.
Și eram destul de aproape s-o prindem, pentru că se ridica încet.
Dar tocmai când eram aproape,
prietenul meu nu s-a mai putut controla și a dat drumul unui urlet.
Și dacă am fi fost acolo puțin mai devreme,
cu siguranță am fi apucat-o și am fi făcut-o bucăți ca pe iepure.
Ce gust ar fi avut, nu vă pot spune.
Așa că ne-am spus ce mare lașitate, că nu avea miros
și dacă am fi prins-o, ar fi regretat cu siguranță.
Apoi ne-am întors și am plecat acasă.
Deci știai drumul spre casă?
Da. Te întorci spre casă și te duci într-acolo.
Dar ai fost plecat toată ziua, alergând liber. Cât de departe erai de casă?
Da, am trecut peste multe, e adevărat. Cât de multe, nu vă pot spune.
Peste?
Peste. Multe peste. Peste pădure și câmpuri ape și dealuri. Multe peste.
Și doar... te-ai întors spre casă?
- Cum ar fi făcut altcineva? - Atunci de ce...
Și am știut că voi fi bătut
și mi-am amintit plângerea prietenului meu pe care o voi folosi
si ce bine m-am simțit
când bătaia s-a oprit și s-au terminat insultele.
Da, strălucirea de a fi plătit prețul pentru comportament rău.
Și ai fost pedepsit?
Nu, nu cu această ocazie.
De ce asta? Știi?
Pentru că s-a întâmplat un lucru remarcabil pe drumul de întoarcere...
Pe care nu-l pot explica în întregime.
La un moment alergam unul lângă celălalt, îndreptându-ne spre casă și în următorul...
nu mai eram.
Nu pot spune ce s-a întâmplat.
Poate că a fost un vis și m-am trezit din el.
Ai simțit vreo durere?
Durere? N-aș putea spune că a fost durere.
Tot ce-mi amintesc e cât de limpede era noaptea,
cu umbrele lunii
și cu pământul răsărind sub mine,
și cu casa în inimă și stăpânul așteptându-mă.
Dar nu, nu era durere.
Sunt foarte bucuros să aud asta.
Vă rog să mă scuzați.
Am spus ceva să vă supăr, d-le.?
Nu, nu, nu, de loc.
Mi-am amintit de fiul meu Harrington.
Asta-i tot.
Harrington a fost... ucis în războiul cu burii...
întorcându-se dintr-o patrulare.
Asta-i tot ce știm.
Corpul n-a fost niciodată recuperat.
Te simți bine, d-le. Fisk?
A fost împușcat.
Da.
Mai bine mai târziu decât niciodată, d-le. Fisk.
Vino cu mine.
Intră, d-le. Fisk.
Stai jos.
V-a întristat acest Dean al dvs.
Sper că ce am spus nu l-a supărat.
Scuză-mă. Vorbeam cu d-na. Brimley despre vremurile vechi.
Mulțumesc Dean, că ai venit. A fost o seară memorabilă.
Nu, eu vă mulțumesc, d-le.
Mi-e teamă că Tokay-ul m-a făcut cumva nesociabil.
Are tendința de a mă face să mă retrag în mine.
De loc. Ai fost tot ce se poate spera de la un oaspete.
Știi drumul spre casă de aici?
Doar întoarcându-te către ea e cea mai bună cale, mi s-a spus.
O să merg în aceeași direcție cu Dean. O să mă asigur că ajunge acolo de data asta
- Mă bucur că ai venit, d-le. Wrather. - N-aș fi pierdut-o pentru nimic în lume.
- Noapte bună, d-le. - Noapte bună.
Știi, d-le. Wrather,
am cea mai persistenta idee că ne-am mai întâlnit.
Adesea simți asta despre colonii, Dean.
Da, am auzit spunându-se asta. Cu toate astea...
Nu faci negoț cu covoare noi, nu-i așa? Am un prieten bun în Marrakesh.
Marrakesh?
Plin de culoare și emoționant loc, dacă cunoști pe cine trebuie.
- Cunosc pe cine trebuie. - Ceva dintr-o aventură, bănuiesc.
Poți păstra Tokay-ul pentru Dean.
Am crezut pentru un moment că am fi putut deschide a treia sticlă.
Două au fost destul, cred.
Îl ia dintr-o înghițitură când îl are în cupă, totuși.
Mulțumesc, tată.
Într-un moment alergi singur, în următorul nu mai ești.
Păi...
- Ne vedem joia viitoare. - Sau în orice zi îți convine.
Nu trebuie să ne stea în cale.
Noapte bună, Henslowe.
Noapte bună, tată.
Dumnezeu știe despre ce au vorbit.
Ceva despre iepuri că ar fi mai buni la gust cu blana pe ei.
N-o să mă vezi gătind așa ceva, asta-i tot ce-ți pot spune.
Apoi, a venit aici.
Prima dată de D-zeu. știe de când.
Și a stat... uitându-se la poza asta,
plângând din inimă.
'Neața, d-nă. Brimley.
- Nu e joi, știi? - Nu, știu.
- Ce face tata? - Păi, chiar nu știu.
Aici, băiete!
Nu a fost ideea mea, știi.
În ziua de după acea cină,
m-a trimis să-l caut pe prietenul dvs., cel care a fost aici.
- D-l. Wrather? - M-a trimis cu o scrisoare, scrisă de el.
A doua zi a apărut cu un câine.
- Ce fel de câine? - Unul din aceia...
- Ca înainte. - Un spaniel?
Trebuie să fie unul din cei șapte.
Deștept băiat!
Unul e destul în casa asta, mulțumesc foarte mult.
A ros deja o pernă.
E în grădină.
Imaginează-ți, d-l. Fisk în grădină.
Urmează să crească trandafiri.
Răsucește-te!
Acesta a fost finalul convorbirilor mele cu Dean Spanley,
deasemenea tata l-a mai văzut câteodată la club.
Nu știu despre ce au vorbit, dacă au vorbit ceva.
Cât despre problema reîncarnării, am hotărât să aștept și să văd,
deși cu mai multă anticipare decât până acum.
Și dacă va trebui să iau forma unui câine,
am încredere că voi fi atât de norocos
încât să aparțin unui stăpân la fel de bun ca tata.
Subtitrarea: Dorula www.subtitrari-noi.ro/Subtitrari-noi Team